Jeg kan ikke bestemme meg. Er reisen det mest spennende, -
- eller er det sluttresultatet? Jeg tror aldri man når et sluttresultat.
Man forsøker å komme så nær man kan, på den tiden man har.
Hvis man er nysgjerrig, -
- føles det aldri som om en reise er fullført, -
-for man bytter alltid tog, -
- og man er alltid på vei til et annet sted. Det er en gåte.
Jeg så Leon som en møll som ble trukket til lyset, -
-der dens vinger ble brent av.
Stanley Kubrick var et klart lys.
Hans dragning på Leon var så sterk at han brente seg på Stanleys lys.
Jeg så "2001" rett etter at jeg var ferdig på sceneskolen.
Det var den beste filmen jeg noensinne hadde sett.
Jeg så "Clockwork Orange" bare fordi at Kubrick hadde laget den.
Da jeg så Malcolm McDowells rolletolkninger, -
-var det så stort, dristig...
Det var så nært teater man kunne komme på film, og det ga mening.
Det var herlig for en skuespiller å få vise hele repertoaret.
Da filmen var over, snudde jeg meg til personen jeg hadde sett den med.
Jeg sa: "Jeg vil arbeide med den mannen."
Jeg var heldig, for jeg hadde alltid oppdrag.
Jeg gjorde teater, TV, kostymedrama, BBC...
Jeg gjorde skuespill, et par filmer, politifilmer...
Hvorfor skulle de ønske det? Jeg bor i forstaden.
Jeg var med i alt som ble gjort på den tiden.
Det vekker henne ikke til liv igjen, jævler!
- Var du i nærheten av lageret? - Nei!
Jeg spilte i situasjonskomedier.
Jeg var i London da alt forandret seg.
Jeg syntes at jeg kunne være og oppføre meg som jeg ville.
Det var en enorm lettelse.
Får jeg bli med deg?
En av agentene mine hadde hørt at Kubrick skulle lage en ny film.
Han skaffet meg en prøvespilling for filmen "Barry Lyndon".
Jeg fikk manuset hjemsendt, og på forsiden av mitt-
- var det en lapp med Stanleys håndskrift.
"Lær deg disse replikkene."
Når en som Kubrick ber en om å lære replikkene sine, -
-gjør man det.
Telefonen ringte.
Agenten min sa at jeg hadde fått rollen i Kubricks film.
Jeg ble sjeleglad.
Jeg fikk en telefon. "Kom til White Hart Hotel kl. 18.00."
"Stanley vil treffe deg." Jeg sto i lobbyen-
- og merket en banking på skulderen. Jeg snudde meg.
"Hei, Leon. Jeg heter Stanley." Vi håndhilste.
Stanleys håndtrykk var mykt og behagelig.
Man fikk et kick.
Den første innspillingsdagen var jeg forunderlig nervøs.
Noen ga ham en tubekikkert, og han sa: "Gi alt."
Jeg visste ikke hva han mente, men han sa: "Vær så god, Leon."
"Gjør scenen slik du vil gjøre den. Ikke hold igjen til tagningen."
Vi begynte. Han tråkket rundt, tittet i kikkerten, -
- sto nært, langt unna, han sto på en stige, på kne.
Så byttet han linse og gjorde alt om igjen.
For hver gang måtte jeg begynne på nytt fra begynnelsen.
Idet vi skulle begynne opptaket, sa han: "Nå gjør vi noe annet."
Jeg ble helt forvirret. Jeg tenkte: "Han vil skrive om scenen."
Jeg gikk inn med min stebror Bryan, og han hadde skoene mine.
Vi spilte inn scenen om og om igjen, -
- men da vi endelig hadde funnet følelsen i det hele...
Da lot han det bare flyte på. Han avbrøt aldri.
Jeg har tålt den dårlige behandlingen fra den irske oppkomlingen-
-du har tatt til din seng.
Han er lavættet og oppfører seg brutalt, hvilket byr meg imot.
Vi gjorde hele tagninger med monologer.
Hans brutale og ukultiverte atferd.
Hans utroskap, hans svindel av både meg og deg.
Jeg kan ikke selv tukte denne lavættede skurken, -
- men jeg avskyr måten han behandler deg på, -
- og forakter samfunnet som om det var pestsmittet.
Jeg har bestemt meg for å forlate mitt hjem.
Det var da jeg skjønte hva filmskaping handler om.
I motsetning til bare å spille inn. Dette var å skape film.
Jeg hoppet opp og slo ham så hardt jeg kunne i ryggen.
Deretter prøvde jeg å kvele ham. Jeg slo ham og...
Stanley sa: "Du må slå hardere."
Jeg så på Leon. "Leon..."
Vi spilte inn scenen 30 ganger.
Jeg vet at jeg skadet ham. Jeg ville ikke, -
-men det var Stanley. "En gang til."
Vi tok lunsj. Han sa: "Leon, jeg vil snakke med deg."
Jeg tenkte: "Nå kommer det. Du er god, men ikke det jeg ser etter."
Vi hadde hatt tre Georg III. To hadde blitt sparket.
Kunne man ikke replikkene sine, ble man sendt på dør.
Da tok han inn en ny. Det var ingen vist i å bli venner med noen.
Han sa: "Sett deg." Vi satte oss ned.
"Jeg liker stilen din. Når vi stiller inn lyset,"-
- "går du igjennom replikkene dine."
"Jeg vil skrive nye scener til deg og beholde deg i hele filmen."
Jeg holdt på å besvime.
Kan du tenke deg?
Jeg hadde spilt inn film før, men da var jeg bare skuespiller.
Jeg forsto ikke hvordan filmskapingen foregikk.
Jeg begynte å se ressursene, -
- og folk som flyttet rekvisitten 3 m lengre inn, 3 m lenger ut.
De endret vinkelen på den, dressene ble sydd for hånd, -
- som de ble sydd på 1700-tallet, og folk diskuterte detaljer.
Stanley snakket med sin Art Director, mange var der.
Alle hadde en oppgave, -
- og de gjorde noe for å få akkurat det øyeblikket til å funke.
Jeg tenkte: "Det er utrolig at en manns ideer fører til alt dette."
"Dette er det som må til for å lage en film." Det fengslet meg.
Når man filmer med Stanley, må man ha rå egg.
- Vet du hva de ga meg til lunsj? - Gi deg! Eggerøre?
Halvrå kylling og tomater.
De hadde mikset det sammen, så jeg holdt på å spy, -
- men da jeg skulle spille inn scenen, hadde det gått over.
Stanley sa: "Gi ham et rått egg."
I deg så han slutten på filmen.
Noen måtte ta Barry Lyndon, men hvem?
Vi spilte inn den siste scenen i juli.
Det var trist å vite at filmen snart var ferdig.
Jeg tenkte: "Dette kommer til å bli tøft."
Jeg sa til Stanley: "Jeg begynner å bli interessert i det tekniske"-
- "og det som må til, for å lage en film."
"Jeg vil gjerne jobbe med det."
Han sa: "Leon, hvis du mener alvor, vil jeg at du tar kontakt."
Han ga meg en fin kunstbok i julegave.
Det sto: "Kjære Leon. Takk for ditt talent, din energi og vennlighet.
"Med høyaktelse. Stanley." Jeg fikk tårer i øynene. Meget rørende.
Da "Barry Lyndon" ble sluppet, fikk jeg mange festinvitasjoner.
Noen ville bli agenten min.
Jo flere fester jeg gikk på, jo flere møtte jeg-
- som syntes at det var en makeløs film.
Jøss! En Kubrick-film! Gutten har kommet seg opp! Utrolig.
Ting skjedde samtidig, -
- og jeg fikk tilbud om en sesong med Royal Shakespeare Company, -
- noe jeg i begynnelsen av karrieren hadde gjort alt for å få.
Jeg fikk tilbud fra National Theatre også, -
- men jeg hadde bestemt meg for at når jeg fikk en ny film, -
- skulle jeg be om å få hjelpe til i klipperommet.
Det var en svensk/irlandsk produksjon av "Frankenstein".
Regissøren hadde sett "Barry Lyndon", -
- og sa: "Du passer som Frankenstein."
Jeg sa: "Flott. Kan jeg få hjelpe til med å klippe den også?"
"For å lære håndverket. Jeg jobber gratis."
Han sa: "Ja visst. Hvis du vil."
Under en periode jobbet jeg i klipperommet til filmen ble sluppet.
Jeg fortalte det til Stanley.
Han sendte meg boka "The Shining".
Det var en lapp på forsiden. "Les denne boka."
"Hvis Stanley vil at jeg leser den, så gjør jeg det."
Telefonen ringte, og stemmen sa: "Har du lest den? Hva syns du?"
Jeg sa: "Det kan bli et spennende prosjekt."
"Vil du reise til USA og finne gutten som skal spille Danny?"
Det gjorde jeg gjerne.
Etter det takket jeg nei til alle skuespillerjobber.
Oppdraget var fullbyrdet.
Jeg ble forbløffet over at han sluttet å spille, -
- for han var veldig dyktig. Han ville være skuespiller og nøt det.
Det var et paradoks. På høydepunktet av karrieren valgte han å slutte.
Jeg ble helt paff. Han begynte å jobbe bak kameraet i stedet.
Jeg hadde vært der i 16 måneder. Da jeg fikk dra hjem, dro jeg straks.
Jeg trodde at de ville kalle meg tilbake. Men de to fant hverandre.
Hvorfor skulle en som Leon Vitali, som var skuespiller, -
- gi avkall på det for en annen persons skyld?
Det var fordi at han så noe i den personen.
Noe man ikke ser hos 90 % av alle mennesker.
Han var en mester. Man er heldig om man treffer en mester i livet sitt.
Leon er en av få skuespillere-
- som har gitt opp karrieren for å jobbe med en filmskaper.
En filmskaper som Kubrick, hadde pondus og var kulterklært.
Når jeg ser en sånn kasse, tenker jeg:
"Her ligger flere års restmaterialer."
Det man må gjøre i bransjen for at noe skal fungere.
All korrespondansen og sånt tull. Det var mye av det.
Notater om ting som er feil med kopiene.
Jeg måtte se igjennom hver eneste billedrute og sende notater.
Stanley var manisk når det gjaldt å skrive ned ting.
"Skriv det ned. Husk å lese det du har skrevet ned."
Jeg tilbrakte halvparten av tiden med å skrive ned ting.
Vi arbeidet med samtlige av Stanleys filmer hele tiden.
Det var alltid noen i verden-
- som ville ha en kopi av eller vise filmene hans.
Det kunne være Finland, Frankrike, Tyskland, -
-Sverige, Danmark...
Men vi gjorde noe helt annet da. Vi spilte inn "Full Metal Jacket".
Denne er for Danny Lloyd. Det er hans opptaksskjema.
Britisk lov var streng når det gjaldt barneskuespillere.
Man fikk bare filme i 20 minutter hver hele time.
Stanley ble urolig og sa: "For protokoll." Det ble "Løgnenes bok".
Den siste innspillingsdagen var den 27. mars 1979.
- God kveld, mr Torrence. - God kveld.
Jeg dro til Denver først. Jeg skulle videofilme alle ungene.
Vi stilte de samme spørsmålene til alle.
Det var 4000 barn, det høyeste antallet var i Chicago.
Jeg husker at jeg var fire år, og mor og far snakket på kjøkkenet.
Vi skulle til Chicago for prøvefilming.
Det var mange unger der. "Vi har ikke en sjanse."
Jeg sa: "Hei. Heter du Danny?" Han svarte ikke.
Av en eller annen grunn satte jeg meg ned på huk, -
-så jeg kom i samme høyde.
"Jeg heter Leon. Vet du hvorfor du har kommet hit?" Han satt sånn.
Mora hans sa: "Kom igjen, Danny. Vi har reist hele denne veien."
Plutselig sa han "ok" og tok hånden min. Så gikk vi inn i rommet.
Vi satt på hver vår stol, noen desimeter fra hverandre-
-og stirret på hverandre.
Så sa han: "Jeg liker dressen din."
Det var det. Etter det snakket vi.
Leon var fantastisk. Etter det var vi bestevenner.
Hei, Danny.
Det sto ikke i manus at de skulle være tvillinger.
Problemet var at de som prøvespilte, var drillet av teaterinstruktører.
De hadde lært dem å snakke med et visst tonefall.
"Jeg vet ikke hvorfor..."
Jeg tenkte... Jeg begynte å bli desperat, -
- men den siste dagen kom en kvinne med to tvillingjenter.
Jeg tenkte på Diane Arbus' berømte foto av et merkelig tvillingpar.
Jeg gjorde ca. ti tagninger med dem. Jeg løp ut på scenen.
"Jeg har funnet dem."
Han så på dem og sa: "Det råder ingen tvil."
Når slike ting skjer, taler det for seg selv. Man trenger ikke å si noe.
Jeg husker at Leon kunne si "slutt" eller "se redd ut".
Jeg gjorde som han sa. Han var dramalæreren min.
Stanley så at det fungerte.
Om vi skulle gjøre en kamerakjøring, var jeg den som var nærmest ham.
Jeg ga ham direktiver.
Fortsett. Redd.
"Se redd ut. Se deg om. Ta til høyre."
Leon og jeg øvde.
Eller så spilte vi det inn med Leon som "Jack".
Danny!
Det er som en stor labyrint.
Stanley ville at jeg hjalp Shelley og Scatman med replikkene.
Det er bare et kjøkken.
- Husker du alle tagningene? - På en måte.
Jeg husker det på grunn av iskremen.
Noen dager senere sa noen: "Vi har spist 20 liter iskrem."
Hvis vi måtte begynne på nytt, fikk jeg mer is.
Jeg kunne ikke spise den, men som femåring tenkte man: "Se iskremen."
Det er en kulterklært rollefigur. Mange streber etter å nå dit.
Det viktigste jeg har å si om det, er-
- at det er en hyllest til Leon og arbeidet hans.
Stanley hadde sagt: "Har du ingen spesifikk oppgave, hold deg nær meg."
"Gå på møtene og se hvordan alt fungerer og er organisert."
John Alcott og jeg brukte svart/hvite polaroider for å få riktig kontrast.
Jeg hadde fått ta med kameraet mitt.
Stanley viste meg hva man kunne gjøre med det.
Overeksponere, undereksponere... Ting han hadde lært som fotograf.
Jeg fikk ta alle stillbildene i Chicago, Denver og Kansas City.
Vi tok inn på hotell i byene vi besøkte, -
-og fotograferte rommene i dem.
Jeg kom tilbake med 100 filmruller. Han sa: "Du har gjort en kjempejobb."
Han får en til å føle seg bra, for han får en til å føle seg delaktig.
Man føler seg som et viktig tannhjul i maskineriet.
La ham forstå at vi har dårlig tid.
Dagene var fulle av ulike arbeidsoppgaver.
Det var rene himmelriket.
De som snakket med Stanley i ti minutter, -
- eller arbeidet med ham i ett år eller lenger, -
- følte alltid: "Jeg kjenner den virkelige Stanley Kubrick."
Han kunne møte noen, håndhilse... "Hei. Det er jeg som er Stanley."
Han var sjakkspiller. Folk som traff ham for første gang, -
- sa alltid: "Han var slett ikke som jeg trodde. Han var fantastisk."
"Han var hyggelig. Han var ditt og datt."
Han var på samme måte mot meg da jeg traff ham, -
- men da vi laget "Full Metal Jacket", og ansvarsbyrden økte...
Da kom en annen Stanley inn, og det var pang, pang, pang.
Dato: August 1985. Sted: Produksjonskontoret.
Stanley ba meg inn for å vise hva som skjer bak kulissene.
Det som slo meg, var mangelen på folk. Stedet var nesten tomt.
Leon Vitali var der. Jeg hadde møtt ham før.
Jeg tror han er Stanleys assistent. Leon er altmuligmann.
Han noterer alt. Iblant skriver han på armene sine.
På "Full Metal Jacket" så jeg Leon som Igor i "Frankenstein".
"Ja, herre." Han var Stanley Kubricks slave.
Jeg måtte være overalt samtidig.
Stanley brukte meg på den måten han mente var optimal og funksjonell.
Det var første gang jeg fikk rollebesette for Stanley.
Vi fikk flere tusen bånd sendt til oss.
Vi hadde hendene fulle.
Jeg gikk med på å bli teknisk rådgiver, for å få foten innenfor-
- og få prøvespille for Stanley. Jeg ville ha rollen som sersjant Hartman.
Ingen kunne gjøre ham bedre enn jeg.
Han så på meg sa: "Glem det. Jeg har allerede en skuespiller."
I marineinfanteriet blir man ingen god taper.
Hei, sir. Jeg heter Tim Colceri.
Warner ringte. "Kom og skriv under kontrakten."
Han sa: "Du har filmens beste rolle."
Så tok han fram manuset. Du skal spille drillsersjanten.
Jeg lette etter statister og dro til regimenter og sa:
"Vi spiller inn en film. Er noen interessert?"
Så slo det meg at Ermey pleide å kle seg som drillsersjant.
Jeg tenkte: "Vi gjør som han pleide å gjøre."
"Vi stiller dem opp, og lar ham ta seg av dem." Jeg videofilmet.
Jeg følte at Kubrick måtte se det og tok meg en prat med guttene-
- og fortalte at jeg skulle si stygge ting om foreldrene deres, -
- og at de ikke måtte slå meg. Da ville jeg ikke ansette dem.
Så tok jeg dem en etter en. Jeg fornærmet dem og familiene deres.
"Hva heter du, din drittsekk?"
Så la jeg merke til at Leon diskré filmet dem-
- og deretter meg. Jeg innså at det fungerte.
Jeg øvde inn replikker med Leon, -
- mens Lee Ermey marsjerte med guttene. Jeg begynte med dialogen.
"Hvis du har en svulst eller arr som stikker ut fra skallen."
"Så fort du sitter i stolen..." Leon sa: "Stopp."
"Hvorfor det? Det går jo bra." Han: "Så fort du setter deg ned."
Jeg visste at Stanley ville få se båndet samme kveld.
Dagen etter ville jeg få rollen. Det var enkelt.
- Visste du det? - Ja, innerst inne gjorde jeg det.
Jeg viste Stanley båndene. Han holdt på å le seg i hjel.
Jeg regnet med å bli innkalt dagen etter, og det ble jeg.
Min tøffeste oppgave i den filmen var-
- å dra hjem til fyren med et brev fra Stanley.
"Jeg beklager, men..."
"Jeg har valgt å gi Ermey rollen som Hartman,"-
- "men jeg vil ha deg som helikopterskytter isteden."
"Med høyaktelse. Stanley Kubrick." Jeg ble knust.
Jeg ville ikke treffe folk.
Alt ble utydelig. Fjernsynet ble utydelig.
Jeg ble sint, for jeg hadde hatt rollen i åtte måneder, -
- men han våget ikke å fortelle det selv. Han sendte Leon.
Mange skuespillere gjorde alt for å få jobbe med Stanley.
De trodde de hadde fått rollen, men så var den borte.
Det var ikke enkelt. Jeg led virkelig med ham.
"Som Stanleys assistent er Leon klar til å besvare alle spørsmål."
"Det er en enorm oppgave. Det kan man se i Leons ansikt."
"Det er herjet og urolig. Jeg elsker Leon, men han gjør meg dyster."
"Jeg vil hjelpe ham, men hvordan?"
Jeg ble mistenksom da Leon ville øve replikker med meg, -
- for jeg visste at han hadde Stanleys øre.
Jeg og de andre skuespillerne trodde at Leon var en slags spion.
Han ville se om noen røkte hasj. Alle var mistenksomme mot Leon, -
- men Leons eneste mål var å sørge for at folk var optimalt forberedt.
Alle var spente. For hver dag som gikk, -
- ble Stanley stadig mer anspent og urolig.
Vår art director fikk et nervesammenbrudd-
- på grunn av arbeidsbyrden. Vi måtte rive Beckton og så bygge det opp.
Stanley ga meg til Leon. Jeg ble Leons prosjekt.
"Tror du at du er Mickey Spillane?"
Vi hadde mange timer med prøvespillinger.
Vi fikk dem transkribert og sydde sammen Lees rolle fra ca. 800 sider.
Jeg vet hvor hardt han arbeidet med Ermey, -
-for våre garderober lå vegg i vegg.
En gang gjorde jeg Leon sint. Han tok opp en appelsin-
- og kastet den mot meg. Jeg fanget den og kastet den tilbake.
Vi kastet appelsinen mellom oss, og jeg begynte å kjøre replikkene mine.
Det spilte ingen rolle hvor mye vi øvde.
Han måtte ligge på gulvet, lukke øynene og si replikkene sine.
Så økte vi takten, så han sprutet dem ut av seg.
- Er du skinkerytter? - Nei, sir!
Du knuller sikkert folk i baken uten å ha manerer nok til å runke dem!
Leon Vitali...
Han slapp meg av om kvelden og hentet meg om morgenen.
Han var alltid der. Vi snakker 14, 20 timer om dagen, sju dager i uka.
Han sov aldri. Stanley presset ham.
Uten Leon hadde jeg ikke gjort en halvparten så god innsats-
- som jeg gjorde i "Full Metal Jacket".
Hør her, menig Pyle.
Hør godt etter.
Jeg vil ha våpenet ditt, og det på flekken.
Legg våpenet ved føttene dine, og gå bort fra det.
Hva feiler det deg, din tosk? Fikk du ikke oppmerksomhet nok...
Den rollen åpnet alle dører for meg.
Jeg har ikke vært arbeidsløs siden. Det har vært fantastisk.
Da filmen var ferdig, valgte de å ta med helikopterskytteren igjen.
Han bodde hjemme hos meg.
Da vi gikk igjennom rollen, begynte han gradvis å finne nyansene i den.
- Noen kvinner og barn? - Iblant.
Det var herlig å se noen få en forståelse for noe.
Da vi senere spilte det inn... Vi fløy helikopter, og jeg filmet det.
Vi øvde det inn. Stanley nektet selvsagt å fly.
Da Stanley kom, hadde vi holdt på i to, tre timer.
De rigget det i uthuset. "Vinkelen er fremdeles feil."
"Gjør det samme 13 ganger til."
Han ble litt roligere, men enda mer skremmende.
Løper de, er de en VC.
Blir de stående, er de en veldisiplinert VC.
Stanley sa: "Du får gjøre lydpåleggene."
"Hva mener du?" "Du får gjøre lydeffektene."
"Jeg vet ikke om jeg klarer det." Han: "Selvsagt gjør du det."
Han ga meg alltid nye oppgaver sånn.
Hvis jeg sa "jeg kan ikke gjøre skisser", sa han "klart du kan".
Eddie Tise, lydmannen vår, og jeg-
- gjorde alle fottrinn, roting, gnissing...
Alle slags lyder. Hora også.
Etter "Full Metal Jacket"... Hadde du villet bytte arbeidsoppgave-
-etter det du visste om Stanley?
Nei, etter "Full Metal Jacket" hadde jeg ikke villet arbeide for Stanley.
Jeg er for egoistisk. Det Leon gjorde, var uselvisk.
Nesten som å korsfeste seg selv.
Jeg hadde ikke klart det. Jeg er for egoistisk, -
- men Leon brukte 30 år av sitt liv på Stanley Kubrick.
Det Leon gjorde for Stanley, tilsvarer hva en hær produsenter, -
- sjåfører og skreddere gjør på andre filmer for regissørene.
Hver eneste dag var en berg-og-dal- bane, og dagene var veldig lange.
Når man kjørte inn gjennom de enorme jernportene, -
- som aldri ble stengt, hørte man et smell mentalt.
De ble lukket bak en. Det gjorde jeg.
Nå gjaldt det.
Man fikk ingen egentid før man dro derfra igjen.
Jeg ringte til laboratoriet eller til Warner i London.
Jeg visste at jeg ville måtte jakte resten av dagen.
Jeg jobbet 16 timer om dagen, men det var i huset.
I Stanleys hus der vi jobbet, men da jeg kom hjem, fortsatte jeg å ringe.
Hadde han mye personale?
Det var bare jeg som jobbet med film, video, tv og slike ting.
Med filmene hans. Så var det Tony Frewin som var vaktmester-
-og mellommann, -
- samt Jan som håndterte Stanleys private affærer.
- Men du håndterte det kreative? - Nei, jeg "håndterte" aldri Stanley.
Jeg "håndterte" aldri Stanley. Jeg håndterte meg selv, -
- så jeg kunne eksistere i Stanleys verden.
Jeg var der til kl. 03.00. Han noterte.
Det var slik jeg lærte. Jeg så ham gjøre det-
-i mange år.
Når han hvitbalanserte... Han gjorde det på nytt mange ganger.
Han kom inn kl. 23.00. Leon var der. Det var som en familieaffære.
Dette er Stanleys notater. Han noterte hele natta.
"Veldig unaturlig lys." Det er 15 sider!
De ble nok mismotige da de så dette om morgenen.
En periode var denne på alle fakser Warner sendte.
Man begynte å hate Snurre Sprett.
Man tenkte: "Nok en faks med dårlige nyheter."
Dette var vhs-kopien av "2001" med mine notater.
De hadde ikke fulgt skissen min eksakt.
Jeg laget denne. Når man åpnet den, var det et lite hefte på innsiden.
Alt måtte være på millimeteren. Stanley måtte signere dem.
Jeg brukte en fargekopimaskin, og de var utrolig langsomme.
Det gjorde Stanley gal, for han ville ha alt omgående.
Dette er forberedelsene til "Wartimes lies".
En liste over håndvåpen og artilleri.
Vareopptelling...
For hver film Stanley spilte inn, var det 25 sikkerhetskopier.
For hvert originalnegativ, var det flere dusin like.
Originalnegativet til "Dr. Strangelove" forsvant helt.
Det eneste originalnegativet man ser, er en kort sekvens-
- da Mandrake har funnet en fungerende radio, -
-og innser at det er falsk alarm.
Jeg lette etter det i ti år.
Det var derfor vi holdt oversikt over hver eneste rull i Stanleys filmer.
Hvis vi kunne lagre dem selv, gjorde vi det.
- Og det var en heltidsjobb? - Alt man gjorde, var en heltidsjobb.
Leon laget-
- ulike trailere for alle verdens land. De ble kopiert her.
De ble kontrollert av Leon... og ble deretter sendt ut.
Han hjalp de små produksjonsselskapene.
Alle detaljer som fikk Leon til-
- å begynne å tygge katatonisk fråde, -
- var sånt som andre i vårt selskap, og i andre selskaper, -
-ikke engang tenkte på.
Da "Full Metal Jacket" skulle slippes i Storbritannia, -
-begynte Stanley intuitivt å mistro-
- Warner Home Videos sjef i Storbritannia.
Det gikk så langt at han sendte folk ut i landet-
- for å fotografere utstillingen i butikkene og butikkvinduene.
Jeg fotograferte i disse butikkene.
Da jeg fortalte Stanley at det ikke var noen reklame-
- i Warners egen bygning, ble han helt vanvittig rasende.
Jeg følte meg ansvarlig for det.
Vi rettet opp manglene.
Perfeksjonismen hans kunne gjøre en gal iblant, -
- men det var hans filmer, og han var en kunstner som brant for dem, -
- og ville at publikum skulle få se filmer av høy kvalitet, -
-og at de ble markedsført korrekt.
Leon ble lenken mellom Stanley og kolossen Warner Brothers.
Det var et gigantisk selskap.
Det var som en dinosaur med kjempekropp og minihjerne.
Det Stanley gjorde via Leon, var å få dem til å endre ting en smule.
Jeg hørte aldri noe annet enn: "Vil Leon ha det, skal han få det."
Hvis noe gikk galt, sa han: "Det er ditt ansvar"-
- "å sørge for at de forstår eksakt hva det er du vil ha."
Det kunne kreve to, tre, fire, fem, seks forsøk for å få det riktig.
Hvis jeg følte at jeg ikke fikk noen respons, eller hvis folk-
- køddet med meg... De lovte å sende ting, men gjorde det ikke.
Da sa han: "Leon, ring dem."
Si: "Sier du dette til meg, så sier du det til Stanley."
Han var lojal mot meg.
Iblant lå det en faks på skrivebordet mitt-
- fra Stanley til noen, der han anklaget dem for noe utilgivelig.
Men han skrev mitt navn som avsender.
Jeg visste aldri hva jeg hadde sagt, -
- siden Stanley brukte meg som substitutt.
Med to unntak møtte jeg aldri noen fra kontorene her i Los Angeles.
Selv ikke da de var i England. Stanley holdt meg skjult.
Jeg tror ikke at han ville at de fikk se hvordan jeg så ut.
Han ville at jeg var hans "talsmann". "Gjør ditt, gjør datt."
De hadde hørt stemmen min og trodde nok jeg var høy med dress med vest.
Folk går fra ut at en assistent lager skisser, -
- jobber med laboratoriet, holder på med restaurering, -
- rollebesetter, jobber med skuespillerne...
Var du fornøyd med den arbeidsbeskrivelsen?
Det spilte ingen rolle. Når jeg dro utenlands og fylte ut skjemaer, -
- skrev jeg "filmarbeider" under "yrke".
Jeg er filmarbeider. Jeg arbeider med film.
Som assistent, -
- hjelper jeg bare noen å virkeliggjøre-
- det de nå ønsker å vise på filmlerretet.
Jeg var dialogcoach og håndterte leveranser, TV, salg, -
- skisser, videooverføring, dvd-er, vareopptelling, sjekket kopier, -
-oversettelser av trailere...
Det fantes ikke en telecine vi ikke hadde diskutert, -
- og jeg deretter hadde diskutert med laboratoriet.
Først tenkte man: "Gud! Stanley Kubrick!"
Men så tenkte man "Nei!"
For man ble presset hinsides alle grenser.
Man må forstå Kubrick før man kan begynne å forstå-
-hva Leon Vitali måtte gå igjennom.
Og hva som ble innprentet i hans sjel og sinn.
Det er når man innser hvordan dette geniet, som var marerittaktig, varm, -
-omtenksom, avmålt, kald, morsom, -
- supersmart og utrolig ambisiøs, laget filmene sine.
Stanleys ekstreme sans for detaljer fikk mange til å forlate ham.
Produksjonsdesigneren på "Barry Lyndon"-
- måtte hentes med sykebil. Han orket ikke presset.
Han kunne være høyst sjarmerende.
Jeg var i syvende himmel. Han klappet meg på skulderen og var fornøyd.
I neste øyeblikk kunne han sabla en ned.
Jeg var alltid livredd for ham.
Når han ringte, var det som å snakke med Gud.
Å leve og arbeide i det miljøet som var så intenst...
Stanley var meget intens.
Leon sto ham så nær noen kunne komme.
Hvis Leon gjorde den minste feil...
Ingen er feilfri! Jeg beklager.
Særlig ikke når man jobber med Stanley, for det er mange detaljer.
Han trodde at man ikke brydde seg, -
- eller at man ikke var like engasjert som han.
Han ventet alltid på at noen skulle drite på draget.
Uansett hvor mye man ga... "Du har mer å gi."
"Mer, mer, mer..." Det var det som slet ut Leon.
Vi lurer nok alle på hvordan det ville være å omgås-
- med en superregissør, men når du tenker deg om:
Det ville være et helvete. Man ville ikke få noe eget liv.
Hele tilværelsen ville kretse rundt en person.
Stanleys motstykke utenfor filmbransjen-
- må være Gordon Ramsay i en av hans realitysåper, -
-der han banner til alle.
Se meg i øynene! Du er ikke like forbannet som jeg!
Jeg sender ikke ut sånn drit! Her er vi proffer! Ta tilbake dritten!
Stanley kunne være sånn. Hvis han ble sint...
Hvis noe ble feil, var man ferdig.
På alle disse jobbene...
Når man forlot laboratoriet, eller hva det nå var, -
- med det man trodde man hadde med seg...
Man hadde hatt mange alternativer. Under hele hjemreisen tenkte man:
"Herregud... Tenk om han ikke liker det."
- Jeg mener... - Stressende?
De laget en 70 mm-kopi av "2001".
Vi fikk en kopi som var ti grader for grønn.
Jeg måtte granske hver eneste rute. De små rutene er Stanleys 35 mm-film.
De han har fargesatt. Som du ser, er de veldig forskjellige.
Da Stanley så den, ble han rasende. Det er et passende ord.
Jeg så den og sa: "Den godkjenner han aldri."
Den er helt annerledes, og det ville alle se.
Da syntes jeg synd på Stanley, -
- men til en viss grad måtte han skylde seg selv, -
- for hans lynne var så giftig og spydig...
Det krevde mot å fortelle ham sannheten.
Hvis vi så på arbeidskopien, måtte jeg si:
"Dette er ikke helt riktig."
Hadde jeg ikke gjort det, hadde han spurt etterpå:
"Hvorfor sa du ikke noe?"
Det var julaften, og jeg var alene igjen i klipperommet.
Alle hadde gått til lunsj.
Stanley kom for å se på arbeids- kopien og var i elendig humør.
Når jeg påpekte at det var skinn i kopien, -
- sa han alltid: "Jeg liker skinn." Så jeg sluttet å nevne det.
Han så et skinn i arbeidskopien og sa: "Et skinn."
Jeg sa: "Du liker jo skinn." Han ga meg en helt vanvittig utskjelling.
Han skrek til meg. Da han var ferdig, sa han: "Du vil vel dra hjem nå?"
"Jeg har julegaver til deg. Kom."
Utenfor kontoret hans sto det en kasse med julegaver.
Han sa: "Ta dem. God jul." Jeg tenkte: "Han er utrolig."
"Nå vil han la meg være i fred." Klokka 13 på første juledag-
- begynte han å ringe meg. "Hvordan går det med filmen?"
Da jeg trodde vi hadde snakket ferdig, ringte han igjen.
"Hva skjer med ditt og datt? Har du gjort dette?"
Det tok aldri slutt.
Når man er Kubricks assistent, er det lett å miste humøret.
Man må ha en engels tålmodighet for å orke å ta sånn dritt hver dag-
-og finne seg i det.
Han syntes vel ikke-
- at han trengte å være snill mot meg lenger.
"Du skal være her og gjøre dette."
Gjorde man en feil, kunne han korsfeste en for det.
Iblant var jeg en idiot.
Jeg skjønte ikke hva han sa, eller gjorde enorme feilvurderinger.
Stanley skrek til ham. "Leon, hva gjør du?"
"Herregud... Ja, Stanley. Ok, Stanley."
Han skrek aldri tilbake. I hvor mange år samarbeidet de?
Han holdt ut så lenge, fordi han var ufattelig lojal.
Stanley skjønte at Leon beskyttet ham.
Leon har fortalt om noen kjære minner.
Han sto på verandaen sin og røkte og tisset.
Jeg tror aldri at Jack Nicholson tisset med Kubrick.
De hadde et unikt forhold. Det var veldig uvanlig.
De stolte på hverandre.
Leon var Stanleys forlengede arm. Det fantes en uuttalt forståelse.
Her er en protokoll jeg skrev om de bildeforholdene-
- som Stanley ville ha i filmene sine.
Jeg lot dem attestere. "Barry Lyndon" var et stridens eple.
Jeg fikk et helvete, siden mange mennesker sa:
"Det var aldri 1.77."
Det morsomme er at jeg arbeidet med Stanley alle de årene, -
- og vi hadde en spesiell blender i kameraet. Det var 1.77.
Det var litt som "Room 237"-
- der folk hadde sine egne meninger om hva filmen handlet om.
"Bildet av en slalomkjører var ingen slalomkjører."
"Det var satan med hale."
Når jeg ser en fullmåne, ser jeg aldri mannen.
Ser man den fra siden, kan man se en sittende puddel.
Men det fins ingen puddel som sitter på Månen.
Leon, var Stanley innblandet i Apollo-programmet?
Nei!
"Oppgaver: Vasking av projeksjonsrommet. Ca en halv dag."
"Gå igjennom dokumentskapet og omorganisere. Ca en dag."
"Rydde det gamle biblioteket. Gjøre ferdig vareopptellingen av stallen."
"Ca en halv dag." "Stallen" var en 50 meter lang bygning-
- der vi bare dyttet inn alt. Jeg måtte gå igjennom alt.
"Kjære Stanley. Nå er stallen klar."
- Ble han fornøyd? - Han så ikke engang på det.
"Leon, hvordan klarte du å skitne til sofaen sånn?"
Det skyldtes hundehårene fra hundene han lot ligge på sofaen-
- om søndagskveldene når han så på film.
Min begeistring for et geni ville nok ta slutt-
-hvis han ba meg om å rydde.
Han gjorde alt for ham. Det hadde ikke jeg gjort.
Hadde det blitt fysisk slitsomt, hadde jeg sagt:
"Takk! Du er et geni. La meg være."
En av mine andre plikter var katteinnhegningen.
Hvordan skulle vi holde kattene trygge? Stanley... Herregud.
Han trodde ikke at dyr kunne være falske.
Når et av dem var døende, ble det et enormt problem.
Vi hadde en nydelig katt. Hun het Jessica og var 16 år.
Hun ble lam, så jeg rigget et videosystem i huset.
I hvert rom var det en skjerm, så man kunne se Jessica-
-døgnet rundt.
Han ble helt besatt. Han ville ikke slippe taket.
Til slutt måtte veterinæren gi henne en sprøyte.
Det burde ha skjedd lenge før. Alt var en tragedie for ham.
Hvis en hund var døende, var den alt som eksisterte.
Jeg forsto det. Ingenting ble gjort. Jeg måtte holde arbeidet i gang.
Da han kom tilbake, kunne jeg si: "Vi har kommet så langt."
Leon var fascinert, nysgjerrig og tilstedeværende.
Han var Shakespeare-utdannet, men kunne likevel hele film-håndverket.
Finner man noen som husker alle produksjonsdetaljer, -
- er lykken gjort. Dessuten var Leon helt betatt av ham.
Det var uerstattelig.
Hvis Leon hadde prøvd å bryte seg løs, hadde Stanley forhindret det.
Han kom inn på kontoret mitt og sa: "En ting slo meg."
"Du vil vel ikke begynne å jobbe for Warner?"
Jeg hadde min arméjakke på meg og hadde ikke kjemmet meg på en uke.
Jeg sa: "Ser jeg ut til å passe i et storselskap?" Han gliste og gikk.
Etter det diskuterte vi aldri saken igjen.
Når noen sa til Stanley, -
- "Jeg gir min høyre arm for å få jobbe for deg," smilte han.
Jeg tror han tenkte: "Du er gjerrig."
Bare høyrearmen? Den venstre, da? Beina, kroppen og hjertet, da?
Hvis man sa, "jeg engasjerer meg", var det best at man mente det.
Ellers var det ingen vits i å bry seg.
Ga man ikke alt man hadde, ville man svikte seg selv.
For det gjorde han. Han ga alt han hadde.
Det var det viktigste av alt. Det var det jeg så, forsto-
-og reagerte på.
- Forsto familie og venner det? - Det tror jeg ikke.
- Hvorfor ikke? - Siden Stanley slukte en.
Men befant seg i en merkelig verden, og Kubricks var merkeligere enn alle.
Han var helt fordypet i det daglige detaljarbeidet.
Han ville gjøre alt, og mye ble overlatt til Leon.
Leon ble hans armer og bein, og det ble slitsomt for ham.
Han innrømte det aldri.
Han sa det aldri høyt, men det gjør jeg.
Leon ofret mye av privatlivet sitt for saken.
Trengte han jobben? Nei, han kunne ha fortsatt som skuespiller.
Stanley sa: "Enten brenner man for det, eller ikke."
Det fins ingen mellomting.
Brant man for det, ga man alt til man var for trett til å fortsette.
- Hvordan var Stanley med dere? - Stanley?
Han var herlig.
Han var alltid snill mot oss.
Han var sjarmerende, men jeg arbeidet ikke for ham.
Hadde de hatt en god dag, fikk jeg en god dag.
Hadde Stanley en dårlig dag, fikk Leon en dårlig dag, og så jeg en.
Jeg så selvsagt at han krevde mye av Leon-
- og gjorde livet hans tøft. Han måtte arbeide hele tiden.
Han fikk aldri en pause, så jeg og Vera moret oss selv.
Han ringte, kopierte og røkte.
En sigarett og en kopp te. Så var han helt oppslukt av arbeidet.
Det var kafkaaktig. Haugene med arbeid forsvant aldri.
Stabler med filmruller som skulle sjekkes.
Dubbing, oversettelser og teksting. Hauger med plakater.
Stabler med videokassetter, der dubbingen skulle kontrolleres...
Jeg blir sliten bare av tanken.
Leon kunne aldri slappe av.
Iblant sov han fullt påkledd på dørmatta, -
- så han kunne sove i to timer og så fortsette å arbeide.
Jobber man for en perfeksjonist, fortsetter man å jobbe og jobbe-
- til man faller sammen. Leon har falt sammen flere ganger.
Han syntes det var større enn ham og fortsatte-
-til han oppnådde det perfekte.
Det var det som drev ham. Det var nesten som narkotika.
Arbeidet var det viktigste for ham. Det overskygget alt.
Det var vanskelig å diskutere og kommunisere med noen-
-som hadde tankene et annet sted.
Jeg var misunnelig for at han alltid hadde tid til andre.
Som barn... Jeg fattet ikke det.
Ingen arbeider døgnet rundt, -
-men Leon gjorde det nesten.
Han hadde stadig vakt.
En dag ville Stanley endre reklame- kampanjen for "Full Metal Jacket".
Leon måtte gå igjennom hver eneste rute i filmen-
- for å finne ruten med akkurat den nyansen Stanley lette etter.
Akkurat den dagen hadde Leon en pussbyll i en tann, -
-så han drakk whisky-
- i håp om at whiskyen skulle døyve smerten.
Leon var svært kunnskapsrik, ikke bare om film, men om litteratur.
Samtidig var han en arbeidshest. Han gjorde alt for en.
Når man arbeider med den typen regissør, -
-er det som å dele blod med dem.
Hvis man er på innsiden. Man kan bli avhengig av det.
Film-og teaterarbeidere er ikke som andre.
De gjør det fordi de elsker det, de er sjelden hjemme.
De gjør det og skaper en makeløs, fungerende sosial enhet-
- som er ekstremt intim, på noen timer.
Jeg kom inn en kveld og traff framkallingsgjengen.
Det var mørkt i rommet, så de famlet seg fram.
En gang gikk filmen av, og en fyr surret seg inn i film-
- for raskt å få den ned i væsken og redde filmen.
Bransjen er bygd på slike mennesker.
Man gjør det ikke på dette nivået, men på dette. Man er spydspissen.
Det er et berusende og avhengighetsframkallende miljø.
Jeg er ikke besatt av kreativitet, men det er et nødvendig krav.
Enten elsker man det, -
- eller så er man en tosk, eller en blanding av begge.
- Er du besatt av kreativitet? - Jeg er en kreativ person.
Jeg arbeider mye, og når jeg har fri, lager jeg mat.
Lager jeg ikke mat, knuller jeg. Jeg er kreativ.
Jeg arbeidet som assistent for en dyktig svensk regissør på Dramaten.
Jeg hadde småroller i skuespillene hans og var regiassistent.
Jeg elsket det! Etter en stund begynte jeg å føle og tenke som han.
Jeg lærte meg å tolke øynene hans.
Det var en fantastisk oppdagelse som assistent.
Det var en indirekte opplevelse.
Man fikk oppleve noe gjennom en annens persons genialitet.
Man arbeider med det og lærer av det.
Man får teken. Så sier Stanley: "Jeg har ombestemt meg."
"Begynn på nytt." Det gjorde meg ikke noe.
Jeg arbeidet for ham i hans filmskaping.
Saken var den at...
Jeg ville være med Stanley og arbeide med Stanley.
Det var det jeg ville.
Han var 1900-tallets mest geniale filmskaper.
Det var en ære for meg-
- å få arbeide med ham i alle de årene.
Allerede som barn observerte jeg-
- hvilken innvirkning Stanley hadde på ham.
Jeg likte det ikke alltid, -
- men visste alltid... at det var noe han trengte.
Faren min, som jeg elsket...
Han kunne sette seg ved pianoet og synge "La Mer".
Det var herlig å stå der. Han så på meg når han sang.
"Han synger bare for meg." Den sangen gjennomsyret meg-
-i mange år. Veldig dypt.
Det var og er fremdeles-
- en av de sangene jeg kan høre om og om igjen.
Under første verdenskrig var far barn og bodde i Belgia.
Tyskerne kom til huset hans. Bare han og hans mor var hjemme.
Faren var motstandsmann, og de lette etter ham.
Moren nektet å si hvor faren var, -
- så de skjøt henne i hagen og tvang far til å se på.
Han var veldig labil i resten av livet.
- Hvordan var det hjemme hos dere? - Det kunne være ladd.
- Anspent, hvis jeg husker riktig. - Ja. Jeg...
Da far levde? Det klikket for ham for den minste, lille ting.
Vi prøvde å unngå alle situasjoner-
- som kunne føre til kritikk. Det var det vi prøvde å gjøre.
Holde en lav profil og holde oss unna.
Han døde da jeg var åtte. Det var en vakker sommermorgen.
Mor og broren min malte i gangen.
Jeg gikk til henne og sa "Jeg hørte at..." Hun hysjet bare på meg.
Jeg så henne i ansiktet og hadde aldri sett henne så fredelig.
Hun sa: "Gå inn på rommet ditt, vær stille og tenk."
Jeg tenkte: "Nå får vi aldri gå på kino med ham igjen."
"Vi får aldri gå til godtebutikken med ham igjen."
"Nå kommer han ikke til å kunne slå meg igjen."
"Jeg slipper å se ham prøve å drepe storebroren min."
Mens jeg funderte, kunne jeg høre dem male.
Gradvis gjenskapte vi livet vårt, -
- men vi var vaktmestere på skolen og hadde en jobb å gjøre om kvelden.
Når det gjaldt Stanley, forsto jeg det instinktivt.
Jeg hadde lært av far.
Man tok et skritt tilbake for å slippe å få juling.
Man verken konfronterte eller utfordret ham.
Man lot ham bare kjefte ferdig for det han var irritert over.
Det jeg er mest takknemlig mot Stanley for, er-
- at han hjalp meg å forstå hvem jeg er.
Jeg arbeidet både for og med Stanley, -
-og han ga meg spillerom.
Det handlet ikke om hva jeg ville bli, men hvordan jeg var.
En av sjefene hos Warner sa, like før Stanleys død:
"Det er forbløffende hvor lave produksjonskostnadene hans er."
Jeg sa: "Det skyldes at Kubrick gjør alt."
"Det eneste han ikke gjør, er å spille."
Han gjorde det en gang, faktisk. For Leon.
Hei. Jeg beklager at jeg ikke kunne komme og ta imot prisen.
De gjorde klar replikk-kortene. Jeg filmet.
Tanken var at guttene med replikk-kortene skulle vise dem, -
- men Stanley sa: "Nei, kan du gjøre det?"
Jeg måtte filme og vise replikk-kortene samtidig.
Vi gjorde det igjen. "Du viser dem for fort. Du viser dem for sakte."
Når han var ferdig, begynte han å gå baklengs.
Jeg sa: "Hvorfor gjør du det?"
Han sa: "Jeg vil ha en god avslutning."
"Det hadde kanskje blitt bedre"-
- "om jeg bare tonet deg ut av bildet, så du ikke syns lenger."
"Så det bare blir svart." Det var plagsomt for ham.
Jeg fikk en følelse av at alt rundt Leon og Stanley-
-var et filmstudio.
Høyt, lavt, små detaljer, store ting...
Det var som å gå inn i et kreativt verksted. Det var veldig kreativt.
Leon?
Har du spilt inn dette? Har du snakket?
Har du flere parykker? Vi prøver dem.
Du later til å ha gått ned i vekt.
De ba meg om å komme til London. Det var jeg, Stanley og Leon der.
Se på meg.
Rett på beina.
- Stå hvordan du vil, men ikke sånn. - Skal jeg bevege meg?
Gjør det som føles behagelig.
Du har ikke jobbet som modell, ser jeg.
Disse er fra "Eyes Wide Shut". Jeg spilte Red Cloak.
Jeg ble sminket, selv om jeg alltid bar maske.
- Hvordan var det da du fikk rollen? - Pinlig.
Jeg holdt på å rollebesette den og hadde sett 30, 35 skuespillere.
En kjent skuespiller holdt på å prøvefilme da telefonen ringte.
Han sa: "Leon, jeg har bestemt at du får spille ham." Så la han på.
Kan jeg få passordet, takk.
Jeg følte at jeg kunne utvikle rollefiguren.
Det var ingen fare for at jeg gikk for langt.
Jeg kunne bare kjøre på, akkurat som i "Barry Lyndon".
Her er lyssettingsplanen.
Vi gikk rundt kl. 01.00 hver natt-
-og leste av lampene.
Så måtte jeg fakse filmfotografen-
- med opplysninger om hvordan vi hadde satt lyset.
Pleier ikke filmfotografer å gjøre det selv?
Jo, men Stanley stolte aldri på noen. Han gjorde aldri det.
Det må ha vært vanskelig for erfarne fagfolk-
- å måtte gå igjennom en sånn... prøvelse, i mangel på et bedre ord.
- Han ville ha det på en viss måte? - Ja, og han ville beholde det sånn.
En dag sa Leon til meg: "Stanley så bare på båndet ditt."
Jeg sa: "Takk. Kult." Han: "Nei, jeg viste ham bare ditt bånd."
Stanley sa: "Vi tar ham."
"Du var fantastisk, så jeg tok deg. Velkommen om bord."
Jeg sa: "Takk, Leon. Det er virkelig lovord når det kommer fra deg."
Leon arbeidet alltid. Han sov aldri.
Under maskeraden spilte jeg åtte roller, bl. a. Red Cloak.
Når vi var ferdige, sa Stanley:
"Finn scenen vi spilte inn for to uker siden."
Jeg hadde høye platåsko og fullt kostyme på meg.
Jeg måtte løpe i korridoren, lete igjennom alle tagningene-
- og finne fram den, så vi kunne se den.
Så sa han: "Flott. På plass igjen." Jeg løp tilbake, og så fortsatte vi.
Sånn så Stanley ut på slutten.
Han så trett ut. Enkelte sa at han lot til å ha mistet grepet, -
-men sånn var det absolutt ikke.
Han, jeg og Margaret, som var koordinator, -
- var de siste som forlot studioet kl. 03.00, 04.00.
Vi hadde et ritual. Når alt var over, og alle hadde forlatt studio, -
- kom han inn og sa: "Vi tar oss en prat."
Så snakket vi om alt som hadde gått bra den dagen, -
- og hvem som hadde forsøkt hardt. Vi så på gårsdagens tagninger.
Da vi gjorde opptakene, meddelte Venezias filmfestival-
- at de ville hylle filmskaperen Stanley Kubrick.
De trengte kopier av alle filmene hans, så jeg måtte fikse dem.
Samtidig laget vi et nytt inter- negativ til "A Clockwork Orange".
Samtidig var jeg dialogcoach og rollebesatte filmer.
Jeg holdt på å eksplodere. Han ble stadig trettere.
Enkelte dager, da vi kjørte hjem fra Norfolk...
Når han steg ut av bilen, trodde jeg ikke at han ville finne ytterdøra.
Hvis han bøyde seg ned for å plukke opp noe, -
- måtte jeg plukke opp Stanley etterpå.
Den siste uka var han helt utmattet.
Lørdag ettermiddag kjørte jeg til supermarkedet.
Mobilen ringte, og jeg svarte. Det var Stanley.
Jeg sto lent mot bilen og vi snakket i 2,5 timer.
Det var skummelt, for han var like vennlig som den dagen vi møttes.
"Hei. Det er jeg som er Stanley." Han var rasjonell, rolig og vennlig.
Mer avslappet enn på lenge, for vi var jo midt i et kaos.
Men det var han.
Det var den siste kontakten vi hadde.
Tidlig søndag morgen døde han.
De sa at det virket som om-
- han hadde forsøkt å få tak i en oksygenbeholder på soverommet.
Filmskaperen Stanley Kubrick er død, 70 år gammel.
Stanley Kubrick, en av filmens store, døde i dag.
Kubrick laget filmer som "2001" og "A Clockwork Orange".
Han hadde nettopp avsluttet sin siste film "Eyes Wide Shut".
Filmselskapet var i sjokk en stund.
Stanley hadde spilt den inn og holdt på å gjøre den ferdig for leveranse-
-til filmselskapet...
Det kunne han ikke gjøre nå, -
- og Leon Vitali var nøkkelen i dette.
Han hadde vært med.
Leon Vitali var den viktigste personen i Kubricks "stall".
Det var en rørende scene på Dorset Hotel.
Leon hadde rødsprengte øyne, -
- men var fast bestemt, foran styret og Warners tekniske sjef, -
- som var Kubricks svoger, på å gjøre alt for å avslutte filmen-
- i Stanleys ånd. Det var en enorm kompliment.
Han hadde ikke bare ære, han var også hengiven.
Personen han hadde hatt et forhold til i 30 år, var borte.
Nå skulle han gjøre ferdig hans siste verk, -
- selv om en rekke andre mennesker behandlet ham som dritt.
Det var en forferdelig tid.
Det var lettere å arbeide og leve i samsvar med den normen, -
- men vanskeligere, som assistent, å kreve det samme.
- Det var ikke enkelt. - Nei.
Da han levde, utkjempet vi strider, men han var alltid der.
Alt handlet om ham.
Nå handlet det om-
-hva alle trodde han handlet om.
Det vrimlet av folk som la hindringer i veien, -
- som om de ville være dem som skulle fortelle hvordan ting skulle gjøres.
Jeg hengte opp plakaten på kontoret, så på den og tenkte:
"Dette er derfor du gjør det. Bildet yter ikke resten rettferdighet, -
- for på den tiden kontrollerte jeg hver eneste overføring, -
-fra hvert eneste land.
20 % av alle kopier som ble vist i USA, -
- ble gransket fra begynnelse til slutt. Vi sendte 2500 kopier til USA.
- Hvordan kollapset du? - Det skal jeg fortelle deg.
Jeg prøver ikke å spille helt nå.
Jeg arbeidet to 36-timersskift i laboratoriets visningsrom.
Iblant måtte jeg ringe: "Kan noen komme hit og holde øye med kopien?"
Jeg måtte løpe og kaste opp.
Så syk var jeg.
Vi jobbet 15, 18 timer om dagen.
Leon jobbet døgnet rundt, sju dager i uka.
Jeg tror ikke han sov noe.
De hadde sluppet en dvd, -
- siden de hadde gjort mye PR i forbindelse med kinopremieren.
Det ble litt av en katastrofe. Folk ble rasende:
"Hvordan kunne dere gjøre dette mot mesterens verk?"
Det var ikke bare å reformatere filmen. Alt måtte gjøres på nytt.
Man trengte folk som Leon, som kunne filmen utenat.
Jeg godkjente utgiften for all mastring og digitalisering.
Vi remastret den igjen, -
- og den fikk høyere teknisk kvalitet enn vhs-kopien hadde hatt.
Det var bare Leon som kunne ha klart den restaureringen.
Leon kunne både produksjon-
-og distribusjon, noe som er vanlig.
Man lærer filmen ved å arbeide med og kopiere den.
Har man kopiert film i 15 år, kan man negativene, -
-men det gjorde ikke jeg.
Han visste hvordan den skulle låte-
- og se ut, og visste hva han skulle gjøre med negativene.
Han var den eneste som visste det. Den siste delen av jobben-
-gikk ut på å bevare alt-
- og sørge for at alt var i trygg forvaring.
Han pakket sammen alt og kom til USA.
Noen måtte føre tenkemåten videre, og det ble Leon.
Leon fikk i oppgave å overta stafettpinnen-
- og samtidig ta dritt fra folk som ikke ville at det ble gjort.
Leon var den som sto der når knivene ble funnet fram.
Han fikk dritt for det Stanley hadde gjort mot folk i mange år.
For Stanley fantes jo ikke lenger. Kubrick-gjengen hos Warner-
- var kjent for å være tøffe. De tok ingen dritt og gjorde som de ville, -
- siden Kubrick var unik. Warner ville ikke si nei.
Kritikerne ville ikke si ja, så Leon havnet i midten-
-og måtte gjøre alle til lags.
Når jeg arbeider med en film, vil jeg vite produksjonshistorikken.
Vet man hvordan filmen ble laget, taler den til en.
Bare å gjenskape det Stanley hadde gjort, tok to, tre år.
Jeg måtte gjøre research og finne mastere. Så kunne jobben begynne.
"Barry Lyndon" besto av mange lange tagninger.
Ofte var det utendørstagninger.
Leon vet hvor lyst det skulle være, og hvilken kontrast det skulle være.
Under arbeidets gang ser man at han har enorme ferdigheter.
Når den var ferdig, innså vi at den var langt fra ferdig.
Leon måtte flytte inn hos Warner.
Han kjempet for enda en overføring, -
- eller for at noe skulle gjøres på en viss måte.
De slet ham ned, -
- for Warner hadde gjort mer enn noen kunne kreve, under prosessen.
Folk ringte meg og sa:
"Vet du hva de sier om deg? Du ser etter problemer."
Jeg så aldri etter problemer, -
- men om det var problemer, måtte jeg påpeke det.
Jeg måtte være ærlig og si: "Dette er ikke riktig."
Han ble stadig magrere og sykere.
Han så tæret og redd ut.
På et tidspunkt veide jeg 29 kg.
Det var her jeg følte meg dårlig. Det var min bekreftelse.
"Jeg er Leon Vitali. Jeg heler meg selv."
Han ga alltid 100 prosent på jobben.
Han er som en kakerlakk. Ingenting stopper ham.
Med tiden fikk han et skrivebord i en korridor hos Warner.
Han satt der alene og sørget for at alt ble gjort korrekt.
Hvis noen ville vise "2001", håndterte han det.
Ingen andre hadde en sånn manisk nøyaktighet som Stanley og Leon.
Det syns i filmene. Disse filmene hadde aldri eksistert i dag-
- hvis ikke Leon hadde slitt alle de årene med Stanley.
Leon rettet alle feil. Han bevarte filmene, -
- så framtidige generasjoner kan se Stanleys verk slik han ville ha dem.
Det vil alltid være Leons avtrykk på Stanley Kubricks arv.
I Los Angeles foregår en utstilling...
Da utstillingen hadde gallapremiere, var ikke Leon med.
Leon ble bare avvist. Alle "ekspertene" snakket om Stanley-
- og hvordan han var... Det var en person i hjørnet-
- som arbeidet med ham i alle faser. Det var som om Leon ikke eksisterte.
Var du med på åpningen?
Om jeg hadde en offisiell rolle? Nei, slett ikke.
Denne store gallaen der folk snakket om Stanley...
- Nei, jeg gikk ikke på den. - Ikke?
Var det ditt valg, eller ble du ikke invitert?
Jeg ble ikke invitert.
Leon hadde all rett til å kritisere utstillingen, men det var omvendt.
Han sa: "Jeg tar deg med dit." Da en venn av meg ville se den, -
-sa Leon: "Jeg tar dere med igjen."
Å få se filmskapere som James L. Brooks, stille spørsmål-
- og bli ledsaget gjennom disse verdenene av Leon var utrolig.
Da jeg ba Leon om å ta med en gjeng filmstudenter dit, -
-sa han umiddelbart ja.
Det var fantastisk. Det gledet ham veldig å dele.
Jeg husker et møte med Oscar-akademiet-
- der vi diskuterte passende intervjuobjekter.
Jeg sa: "Hvorfor har dere ikke intervjuet Leon Vitali?"
"Det burde dere ha gjort for lenge siden, før Kubrick-utstillingen."
Jeg fikk høre at han var der 25, 30 ganger for å gjøre folk en tjeneste.
Mange av tingene hadde en affeksjonsverdi for meg.
Jeg kunne si: "Jeg husker da jeg arbeidet med det."
Jeg så på objektivene i timevis.
Det føltes mer som et farvel nå, enn da han døde.
Enkelte steder er som mennesker. Noen glinser, andre ikke.
Fins det noe ondt her?
Leon måtte både gå videre i livet uten sin mentor, -
- og flytte til Los Angeles for å forvalte Kubricks arv.
Så valgte han å bli og innså at det er vanskelig å få foten innenfor.
Fatter du? Hold deg unna!
Jeg måtte hjelpe ham økonomisk.
Det er litt tragisk, for han har arbeidet så hardt.
Man hadde håpet at han hadde tjent penger, så han klarte seg, -
-siden han lever et enkelt liv.
Bra. De siste to var bedre.
Stanley sprudlet av energi. Jeg fikk lov til å bry meg overalt, -
- men det gikk ikke her, siden alt var så staket ut.
- Arbeider du fremdeles for Stanley? - Selvsagt.
- Du gjør det altså frivillig? - Ja, jeg elsker Stanley.
Det er derfor jeg gjør det. Jeg elsker ham.
- Du får altså ikke betalt engang? - Nei. Hva så?
Det fins mange som Leon i denne bransjen.
Han er en god representant for den gruppen mennesker-
-som aldri får noen anerkjennelse.
Man gir sin assistent en julegave som anerkjennelse, -
- men den personen har kanskje kjempet for en i 25 år.
Hvordan gir man dem en adekvat anerkjennelse?
Filmbransjen er fascinerende.
Den er et tog i bevegelse med folk som går på og av, -
- men toget må ha drivstoff nok til å komme fram.
Det er som et sirkus.
Bransjen har en dragning som overgår ens egen kreativitet.
Man er en del av den. Ens hudfarge, ens seksuelle legning...
Den har alltid vært et tilfluktssted hvis man bare fungerer sosialt.
Er man selvopptatt eller sur, overlever man ikke i bransjen.
- Hvis ikke man er skuespiller, da. - Bli der. Vi er klare til å filme.
Leon brukte mange år av sitt liv på, og han holdt på å stryke med, -
-å få kopiene perfekte.
Hadde man tatt bort en eneste person, hadde noe manglet i filmen.
De er som Leon, alle sammen.
Alle de under streken er de som løfter folk opp over den.
Det var utrolig at Leon fikk bli igjen og arbeide for maestroen.
De var uatskillelige i lang tid.
Jeg drømmer om ham mer og mer.
Drømmen utspiller seg i huset mitt.
Det er fullt av mennesker jeg ikke kjenner.
Vi skal begynne å spille inn en film, -
- men det er ingen følelse av at vi må kommunisere over hodet.
Vi bare ser på hverandre, nikker og sier "Det blir bra."
Hvis man ser tilbake på da man var et barn med ambisjoner...
Det ble aldri som man tenkte.
Det er mye som kan gjøre en frustrert og sint, -
-men likevel opprømt.
Mange ganger spiller det ingen rolle om det blir eksakt som man vil.
Det viktigste er reisen, -
- for opplevelsene kan være utrolig verdifulle.
Leon var en ånd. Dørene ble åpnet før han kom fram.
Han har en Kubrick-aura.
Lærlingen ble plutselig mesteren som satt inne med alle svarene.
- Er du stolt av reisen din? - Ja, selvsagt.
Selvsagt er jeg det. Det har vært makeløst så langt.
Den beste mulige måten å dø.
Enten ville jeg dø i søvne, -
-eller holde på med...
Å få dø ved et Steenbeck-redigeringsbord.
Hvis man nå kan finne et sånt nå.
Kanskje mens jeg gjør en ny overføring.
Som en 4K-eller 8K-overføring av "2001"
Idet musikken toner ut...
"Jeg kommer. Jeg kommer til deg, Zarathustra."
Noe i den retningen. Noe romantisk.
Det hadde vært fint.
- En lykkelig slutt, altså? - Ja, selvsagt.
Leon Vitali arbeider for tiden som konsulent for Kubricks dødsbo.
Han leder arbeidet med en digital 4K-utgave av "2001".
Til minne om Steve Southgate 1950-2016
Til minne om Lee Ermey 1944-2018
Tekst: Jan Helge Hordnes www.btistudios.com